Igrajo
DrSi predstavlja NA OBALI CHESIL
Torej imamo E. –Tonika. –Ne, E. –Prav, E.
Štirje takti od tega … Saj poznaš. Zbudil sem se s težko glavo …
Potem pa A. –Subdominanta.
Zbudil sem se s težko glavo … Ista stvar, drug akord.
Težko. –Potem pa spet E. –Zbudil sem se s težko glavo …
Sledi čustven poudarek. Seže vse do B. –Dominanta.
Potem pa: Hinavski ženski bo rekel … Pa spet E.
Spravlja me ob pamet … Vse do preobrata pri B7.
B mol bi bil boljši. –In spet E. –Te res … –Kaj?
Te spravljam ob pamet? –Pravzaprav res.
Ministrski predsednik Harold Macmillan
se je v Washingtonu pogovarjal o prepovedi jedrskih poskusov.
Nocoj ne, hvala.
Odlično. Poslušaj.
Lepi mikrotoni. –Mačje cviljenje. Raje imam tvojo glasbo.
Tisti tvoj Hank me ne moti. Ali je mogoče Elvis?
Chuck Berry. V redu je. Odpel je svoje.
Res lahko. Zdi se mi prav …
Kaj? –Nekako vesel. –Chuck Berry?
Kaj še? –Saj veš. Poskočen.
Si najbolj odkrita ženska zahodne civilizacije.
Ampak ti me ljubiš. –Zato te ljubim.
Lepo je bilo. –Vse je šlo gladko. –Celo mama se je lepo vedla.
Je vedela, kaj se dogaja? –Ne vem. Mogoče.
Ubogi Edward.
Mirno drži.
Dobro. Primi. Zlomka!
Daj jo sem.
Odločila sem se. Če bo deklica, bo Chloe. –Chloe?
Ja, lepo ime.
Presneto. Preslišiva.
Moraš pogledati.
Dober večer. Večerjo ste naročili. –Ne tako zgodaj.
Gospa.
Pazljivo. –Gospod.
Mogoče je okno preveč zaprto. Ne toliko.
Dobro. –Še malo. Ja, hvala. Zagrnite zaveso.
Sedela si bova nasproti. –Razumem. –Stola.
Čestitke za poroko
Zelo dobro je. –Hvala.
Bosta ves čas stala tam?
Postregla bova meso, potem pa se bova umaknila.
Ljubim te. –In jaz …
Hvala.
Če boste kaj potrebovali, potegnite vrvico. Močno.
In prijetnega želiva, gospod.
Ja. Lahko noč.
Ja. Oprostite.
Hvala.
Dekleti, pridita mi pomagat. –O, bog.
Na vrt, prosim.
Marjorie. –Tam je bila. Slišala me je. –Harriet.
Že dobro. –Pohiti, očka naju kliče.
Hitro na vrt. –Razumela me je. Poslušala me je.
Slišala bi te tudi oblečeno. –Ne, vez potrebuje.
Noči so krajše, zato manj spi. –Ne bo prišla dol.
Nikoli ne pride. Varni smo.
Marjorie Mayhew, še zaprli me bodo.
Pomagajta mami, da se obleče. –Pridi, mama.
Ko hodiš v to smer po obali, so kamni vse večji.
Ja? –V tisočletjih
so nevihte razvrstile prodnike.
Ko ribiči ponoči pridejo na obalo, natanko vedo, kje so.
Vsaj tako pravi zgodba.
Lahko bi šla nazaj ven. –Zdaj? –Zakaj pa ne?
Vzela bi vino in sadje. Ne bo še kmalu tema.
Ne vem, ali lahko vse pustiva. –Po tistem kosilu nisem lačna.
Zelo so se potrudili. Ne moreva … –Zunaj je tako lepo.
Ampak tukaj sva notri.
In ti si tako lepa. Ves čas to mislim. –Prav imaš.
Mislim glede … –O, bog.
Oprosti. Sem tiran? –Nisi.
Lahko jim rečem, da prinesejo nazaj grelnik za krožnike.
Dolgo sva lahko zunaj. –Ne, trapa sem.
Res, ne bi ju več prenesla tu. –Takoj bo. –Prosim, ne!
O, bog.
Najin prvi prepir. –Ni prepir. –Je. Ker sem sebična.
Res se ne prepirava. –Pa se in jaz sem kriva.
Kaj aldermastnovci porečete na čudoviti berlinski zid?
Za levičarje je nerodno. –Ne maramo ga.
S sovjetskim blagoslovom so deželo spremenili v taborišče.
Socialisti so lahko ponosni. –Kako je bilo v šoli?
Milijon ruskih vojakov na meji. –Dobro.
Kaj jih zadržuje, da tankov ne pošljejo v Nemčijo?
Zdrava pamet.–Neumnost. Bomba, proti kateri ste.
Komunizem ponosno razglaša, da je ekspanzionistično gibanje.
Odvrača jih naša bomba. Preprosto je.
Nekaj jih mora odvračati. –Na sestanku CND sem spoznala fanta.
Jutri pride na čaj. –Fanta?
Je bitnik? –Ne. –Z brado in sandali?
Ne. –Kaj počne? –Bitnik je. –Molči.
Tudi on je šele diplomiral. –Na katerem kolidžu?
Na UCL. –Ampak ta je v Londonu.
Za sinove obrtnikov. –Izučijo dobre inženirje.
Saj.
Kaj počne oče? –Te zanima, ali je delavec ali eden od nas?
Ja, to me zanima. –Oče je ravnatelj šole v Henleyju.
In kaj bo mladenič počel sam s sabo? –Še tehta možnosti.
Nisem raziskala njegovega socialno ekonomskega statusa.
Nisem privolila v poroko. Na čaj sem ga povabila.
Dobro. Podaj mi zeleni … Kako že? –Snežni grah.
Bilo je takrat, ko sem kupila prvo vozovnico za vlak.
Stara sem bila 13 let. Ko sem stala v vrsti, mi je srce razbijalo.
Dan prej sem vadila besedilo. Kot za Shakespearovo dramo.
Ko sem prišla na vrsto, sem s tihim, tresočim glasom rekla:
"Pol enosmerne za London." –Brez napake.
Ko sem šla z vozovnico do pregrade, sem si mislila, da je to to.
Uspelo mi je priti v svet. Odrasla sem.
Zame je bilo, ko sem izvedel, kaj se je zgodilo mami.
Holmana Hunta smo posodili New Yorku in Burna Jonesa Edinburgu,
zato ne bom preselila Tizianov in Rubensov, kot so rekli,
pač pa bom iz skladišča prinesla sijajna Uccella.
Uccella ne poznam. –Veličasten je.
Pionir perspektive iz 15. st. Matematik. –Stopi stran.
Čudovite živali riše. Ptice, pokrajine, drevje.
Všeč bi ti bil, Lionel.
Odraščal sem z njo. Jo imel za samoumevno.
Vsi smo jo imeli.
Ko pa je izgovoril tiste strašne besede, se je vse spremenilo.
Možganska okvara. Nenadoma sem jo videl skozi oči drugih.
Moralo je biti grozno. Vedno si prijazen do nje.
Moja mama se samo dela, da ima možgansko okvaro.
Smešno je, da je bilo olajšanje.
Okoli mene se je odprl prostor.
Imela je možgansko okvaro, jaz pa ne.
Nisem bil ona, nisem bil moja družina, bil sem jaz.
Bil sem vznemirjen. Kot bi se življenje šele začelo.
Ed. Še eno pismo. Videti je pravo.
Veliki trenutek, kaj? –Terry, mislim, da bom …
Ja, jutri mi boš povedal. Srečno.
Ne morem verjeti.
Mama!
Mama, poslušaj.
Me poslušaš? –Zdaj ni taka. To je prihodnost.
Poseben fotoaparat, ki pove, kakšen boš.
To je pomembno. Odloži jo za trenutek.
Poslušaj me, mama. Diplomiral sem z najboljšo oceno.
Res je, videla sem te. Gledala sem.
Povej mi nekaj. Takšna rumena ima pomen in številko.
Številko poznam. –Sedem, mama.
Sedem. Pomen pa sem pozabila.
Anne? –Zgoraj sem. –Harriet. –Kaj?
Anne, Harriet, diplomiral sem z odliko. –Je to dobro?
Najboljše. –Očka bo vesel. –Kdaj se vrne?
Ob osmih. –Devetih. –Ob devetih.
Pojdita ven. Čudovito je. –Prevroče. –Dolgčas.
Halo? Lahko dobim Tobyja? Kdaj pride?
Ga. Davenport? Edward Mayhew, Henryjev sošolec. Je on tam?
Finska?
DANES, OXFORD CND
Živjo. –Živjo.
Ga hočeš? Piše vse o vodikovi bombi nad Oxfordom.
Ni boljšega.
Ti lahko nekaj povem? Nekomu moram. –Povej.
Živjo. Te poznamo?
Pravkar sem izvedel. Diplomiral sem z odliko.
Iz zgodovine. –Čudovito. –Nadaljujva z razdeljevanjem.
Dobro.
Zbirka zgodovinskih knjig je.
Ne o velikih osebnostih, pač pa o obrobnih likih.
O stranskih igralcih, ki zbledijo.
Kot moški, ki je jezdil od Londona do Edinburga,
da je škotskemu kralju povedal, da Elizabete ni več in je on kralj.
To je sijajna zamisel.
Mislila sem, da bo vse jasno, ko dobim rezultate.
Še vedno samo čakam. –Kot jaz.
Lahko bi igrala v slabem plesnem orkestru hotela v Sloughu.
Zares pa si želim igrati v svojem kvartetu. –Kakšnem?
Violini, viola, čelo. Kvartet Ennismore.
Preživljati bi me moral oče, čeprav nimava … –Kakšna je tvoja?
Kaj? –Diplomska ocena. –Enaka kot tvoja.
Za gdč. Florence … –Ponting.
Za gdč. Florence Ponting, kot priznanje tvojih dosežkov.
Bravo.
Hvala.
Glej, Florence …
Ljubim te.
Si tako … In …
Moram te poljubiti.
Tudi jaz ljubim tebe. In …
Kaj je, ljubica?
Nič.
Edward?
Kaj je? –Oprosti.
Kaj je?
No … Mislila sem …
Tu ni preveč udobno, ko bi lahko …
Misliš za …
Ja, seveda. Dajva.
Pridi.
Tole bom snel, potem pa …
Lahko greva na posteljo in …
No … –Potem bom … Moji čevlji.
Bom sama. Bolje bo tako.
Povej. Zakaj ga ljubiš? –Prvič. Ne boš pisala?
Prvič, ni kot kdorkoli drug.
Nihče ni. –Bila bi presenečena.
Drugič.
V žepu ima vedno zgodovinsko knjigo in svinčnik.
Tretjič. Pozna imena dreves, cvetlic in ozvezdij.
Nosi mokasine, ne čevljev. –In nogavici se ne ujemata. –Ne.
In ne razlikuje med rogljičkom in bageto.
Zato ga ljubim. –Veš, kako mu pravi mama?
O, bog. Kako? –Govorila je z Iris Murdoch.
Rekla je, da je podeželsko teslo.
On je.
Ko si me prvič videla … –Si bil moški, ki ne nosi suknjiča.
Kaj pa? –Ohlapno srajco, zavihnjene rokave.
Visela ti je izza pasu. –Neumnost.
Hlače z zaplato na kolenu.
In dolgi lasje, skoraj čez ušesa.
Kaj še?
Naj bo.
Všeč mi je bilo, kako si stopil na prag
in se ozrl okrog, kot bi bilo vse tvoje.
Ponosno.
Ne, drzno.
Nekomu sem moral povedati, da sem bil najboljši.
Zagledal si mene in zrl vame.
Ošinila si me s pogledom in odvrnila pogled.
Si mislila, da je ljubezen na prvi pogled?
Torej?
Dozdeva se mi, da je bila.
Za zdaj bo dobro.
Kaj je to? –Kvintet?
Rekli ste, naj izberem skladbo. –Ampak manjka nam viola.
Nov član bi vse spremenil. –Prezgodaj je. –Pozdravite Elsbeth.
Tretje leto igra in zelo dobra je. –Živjo.
Živjo. –Živjo.
Prav. Začeli bomo. –Charles, tvoj veliki trenutek.
Vidim.
Začni malo počasneje.
Še enkrat. Mehko je. Kot vprašanje.
Kot vrsta vprašanj.
Ljudje mislijo, da si plaha, v resnici pa si zelo odločna.
Te lahko povabim na pijačo? –Mudi se mi v službo.
Nastopajoči v igralski salon. Še minuto, Florence.
Z zapestjem, Florence. Vsakič pol obrata. Preprosto je.
Ti zaupam skrivnost? –Ja.
Malce me je strah.
Mene tudi.
Lahko bi … –Samo … Pri miru bodi, Florence.
Obrni se.
Prosim, ne strgaj je! –Zaboga!
Bedak štorasti! Niti zadrge ne znam odpeti.
Z mano je nekaj narobe.
Sediva na posteljo.
Včasih si tako jezen. Videti je, kot da boš koga udaril. –Res?
Tvoj obraz postane grozen.
Povej mi kaj. –Lepe noge imaš.
Ne, ne to. Ne o meni.
S svojim telesom te obožujem. –Včasih si se pretepal, ne?
Povedal si mi. Kakšen je bil zadnji pretep?
Grozno. Tega nočeš slišati. –Hočem.
Poznati moram tvojo najslabšo plat.
Dobro.
Bilo je zadnje leto študija.
V soboto zvečer smo šli v 100 Club.
Bil sem z najpametnejšim človekom v našem letniku.
Ne vem, kaj je počel tam. Sovražil je hrupno glasbo.
Susie ima večje joške. –Lucyjini niso veliki.
Če hočeš iti do konca z dekletom z zgodovine … –Ali angleščine.
Spoznati moraš starše. –In se počiti z njo. –Šel bom.
Sestanek filozofskega društva. –Filozofija? Krasno. S tabo grem.
Harolda sem občudoval. Hotel sem, da me vzame resno.
To je bistvo Gabriela Marcela.
V svojem bežnem življenju vsi iščemo harmonijo.
Najdemo jo v tako imenovanem sekundarnem odsevu.
Filozofsko poizvedovanje temelji na čudenju in osuplosti.
Odprtosti navzočnosti drugih. –Židek!
Kaj si rekel? –Nikar, Edward.
Pusti ga!
Nehaj! Ne! Nehaj!
Pokličite policijo.
Poglej, kaj si mu naredil? Si peder? Si nor?
Ronnie.
Po tistem se me je izogibal. Ni več govoril z mano.
Oče grdo govori o Judih. Ob pamet me spravlja.
Zakaj ni več govoril s tabo? –Sramoval se me je.
Vedno sem se pretepal Na igriščih, pred pubi.
To je nevarno in neumno. –Govorili so mi, da sem dober.
Ponosen sem bil nase. –Pa potem?
Nisem več hotel biti pretepač. Hotel sem biti frajer, kot Harold.
Saj si.
Zdaj moraš ženi obljubiti, da se ne boš več tepel.
Obljubim.
Te lahko nekaj vprašam?
Rad bi ti slekel nogavice.
Raje jih bom sama.
Tako rjava si.
Od tistega dneva, ko sem hodila iz Henleyja.
Slaba dva kilometra.
Wicker hoče za jutri še eno teptanje. –Naredili bomo.
Florence!
Kako si prišla sem? –Z vlakom do Henleyja in peš skozi gozd.
Imela sem zemljevid. Nisem se izgubila. 11 km.
Pri zidu ob cerkvi sem jedla pomarančo in gledala po dolini.
Mislila sem si, da si samo še kilometer stran, in bila sem srečna.
Ne!
Je bilo dobro? –Bilo je.
Sem dobro naredila? –Ja. –Si srečen? –Zelo.
Dobro.
Delo me čaka.
Tamle. Si videla?
Rumeni strnad? –Ne. Hitro in nizko leti.
Zelenec?
Skobec. Resno, Florence. Samo taščico poznaš.
In kosa.
Kaj naj s tabo?
Pridi. Za mano.
Skoraj sva že doma.
Florence, ne bo se te spomnila.
Vedno to rečeš Mogoče se nekoč bo.
Našteti pa zna vse slike v Ashmolovem muzeju.
Marjorie. Živjo. Florence sem.
Prišla sem vas obiskat. –Zakaj? Nič nisem naredila.
Prinesla sem vam nekaj iz muzeja. O tem sva že govorili.
Povedali ste mi veliko novega. –Uccello. Gozdni lov.
Njegova zadnja slika. Poglej perspektivo.
Rekli ste, da je v mladosti zaradi puste hrane slikal modra polja.
Ja, Vasari pravi, da mu Abbot vsak dan daje sirno juho in pito.
Skupaj bi jo lahko naslikali. Naredili kopijo.
Ponaredek? –Pripravil bom čaj.
Še dva sta tu. Kalita, a bo že.
Olupi ju in vrzi noter. Potem bomo nekaj naredili s tlemi.
Imate vedro ali … –Florence! Florence!
Nekaj ti moramo pokazati. Pridi sem. –Florence.
Lepo je.
Resnično. –Pomagali sva. Zeleno sem barvala.
Jaz tudi. In rjavo. –Slikala pa je mama. –Res je bila ona.
Pri Uccellu konji vse vedo.
Nekoč so bili divji, zdaj pa lovijo z lovci.
Počutijo se krive. V očeh jim bereš.
Lepo.
Dobra stara mama. –Radi te imamo, Florence.
Pridi, Edward. Dela je veliko. –Hvala.
Ni Florence prijazna?
Je to tista, ki me kopa? –Ne, Edwardova prijateljica.
Anne, lahko daš žlice na mizo? –Prav. –Harriet? Tisto tam.
Žlica gre k nožu. –Ne tako.
Boste sedli? –Ja, draga.
Mama, ti boš sedela tu. –Poroči se z njo.
Ne.
Vesela sem, da si tukaj. To sem hotela poskusiti.
Zajec se je ves dan dušil s slivami na majhnem ognju.
Odlična kuharica si, ljubica. –Slastno diši.
Sama pripravljam džeme, marmelade, omake.
Nikoli se ne neha. –In odlično ti gre.
Trudim se.
Imaš otroke, ljubica? –Ne.
Žgečka me.
Nekaj bi te vprašala.
Ja?
Koliko deklet si … Saj veš.
Iskreno povedano, ne prav veliko.
Koliko torej? –Samo … Nekaj.
Šest?
Ja, nekaj takega.
Ne vem.
Misliš, da so bile štiri?
Flo, to je …
Mislim, da je stvar definicije.
Kako jim je bilo ime? –Ime? Zakaj govoriva …
No …
Nobenih imen ni.
Ti si prva.
Prva si.
Igrala je Pepelko, potem pa se vdala mamilom in pijači.
Zdaj ne bi mogla igrati stenja Aladinove svetilke.
Sledi kratek prizor iz slavnega filma Drakula.
Umri, dekle, umri. Vampir je zadavil zlobno dekle.
Zdaj imamo Van Goghovo Fascination,
ki visi v pariškem Louvru.
Fascination.
Kdo je tisti tip? –Nekdo pač. –Surov je videti. –Začnimo.
Charles.
Ti je bilo všeč? Bil si tak, kot bi spal. –Spal?
Ne, res mi je bilo všeč. Večkrat poslušam z zaprtimi očmi.
Celo zapojem lahko.
Prav, vzamem nazaj.
Pokazala ti bom, kje sem delala.
Nastopajoči gredo od tu na oder. Potem jim postrežem s pijačo.
Čaj sem skuhala Benjaminu Brittnu. –Slavnemu … –In ta luknjica.
Slišim ploskanje in gledam takole.
Ko začnejo igralci odhajati,
jih moram neopazno odpreti.
Poznaš tremo in vznemirjenje pred prvim koncertom?
Gledalci opazijo. –Gotovo je … –Nekoč bo tu igral Ennismore.
Izbrala bom Mozartov kvintet, ki ga znaš peti.
Ja.
Ja. Lepo bomo zaigrali.
Prišli bodo kritiki iz Timesa. Zmagoslavje bo.
Tvoje.
Posebej zate bo. To ti obljubim.
In jaz …
Bom tukaj. V tretji vrsti na sredini.
Pripravljen na vpitje. Kaj že vpijejo? –Bravo.
Bravo! Bravo! Kvartet Ennismore.
Tu bom, Florence. Prav na tem sedežu.
Sedež 9, vrsta C.
To jaz obljubim tebi.
Posneto je bilo v Berlinu. –Nišem še slišal za stereofonijo.
Kakšen pomen ima? –Slišiš ves orkester.
Violine na levi, dvojne base na desni. In vse vmes.
Stoj tu, zapri oči …
Kaj je oktava, veš. Slišal boš najsijajnejši preskok.
Ljubim te.
Florence.
Flo.
Florence, ne premikaj se, prav?
Povedal bom drugače.
Ne zdiš se mi tako srečna, kot bi morala biti.
Praviš, da si zaljubljena in se boš poleti poročila.
Pa sem. Zelo sem srečna.
Nekaj te teži, Flo.
Mogoče je kvartet. Čelist Charles Morrell je zagledan vame.
Nenehno me vabi ven. –Zdaj imaš zaročenca.
Nočem, da člani kvarteta vedo.
Mislili bi, da odhajam, in se ustrašili.
Ni to, kajne?
Trapa sem. –Ne moreš govoriti z mamo?
Iti moram. –Samo še malo. Sedi.
Nekaj bi rad povedal.
Lahko si premisliš. Tudi če je oče najel šotor,
mami šivajo obleko in so vabila v tisku.
Flo, to so nepomembne podrobnosti.
Malenkost proti temu, kar je na kocki.
Še si lahko premisliš.
Res moram iti. Tečaj imam. O, ne. Mojbog.
Hočem reči, zaboga. Oprostite. Tega nisem hotela reči.
Žal mi je. Sveta nebesa. Kakšen nered.
Vzburjenje povzroči, da se penis napolni s krvjo
in nabrekne. Ljubi bog.
Izloči prozorno snov, ki maže sluznico.
Predigra je s tem končana. On leže nanjo.
Sprejemljivo je, da ona moža z roko nežno vodi noter.
Nazadnje prodre vanjo. Prodre vame?
Prodre vanjo in temu rečemo penetracija.
Flo? –Vstopi. Smeš vstopiti vame. –Kaj?
Nič. –Si v redu?
Slabo mi je. –Kaj bereš?
Priročnik o spolnosti. –Flo! Zaradi Edwarda?
Kaj piše? –Da so ženske kot vrata. Moški lahko vstopijo skoznje.
Neumnost. To že ni res. –Bojim se, da je.
Kaj še piše? –Ne bo ti všeč.
Piše, da penis …
Penis se napolni s krvjo. –S krvjo?
Očka še ni? –Ne. –Kako značilno.
Imam mentorstvo o Spinozi. Ruth, ne tekaj po hodniku.
Florence, ti pa opravi svoje cviljenje po malici.
Preprosto je. Pokaži in izberi. –Ne bi je smel videti.
Kaj pa ta? –Ne. Grda je.
Preveč kremasta in nabrana.
Želim preprosto in belo. –Belo.
Vama lahko pomagam? –Na vajo se nama mudi. Hvala.
Si v redu? –Ja.
Ljubim te.
Edward, nekaj povej. Reci kaj.
Reci kakšno neumnost. Tako kot včasih.
Gdč. Ponting, imate ključnico in ustnico,
na kateri bi igrali vsi moški. In vibrato, ki ga obožujejo.
Ampak ste čisto moji, zato sem vesel in ponosen.
Če je tako, smeš poljubiti moj vibrato.
Kakšni trdi žulji za tako mehko žensko.
In mojo zgornjo ustnico.
Je tako v redu. Te stiskam?
Niti ne.
Oprosti.
Samo … Moram …
Ne morem čisto … Pri miru leži. –Oprosti. Če lahko …
Vem, saj poskušam. –Malo dvigni. –Ne morem prav …
On leže nanjo. Sprejemljivo je,
da ona moža z roko nežno vodi noter.
Florence. –Sem noter.
Ne, preveč je …
Kaj je?
Ti … –O, bog.
Ne glej me! Prosim, ne glej me. Ne glej!
Edward.
Končno. –Oprosti. Nihče ni hotel ustaviti.
Bedaki.
Mogoče so krivi lasje ali jopič. –Pojdi pogledat svojo sobo.
Mami ti je namenila sobico čisto zgoraj. –Živjo.
Čim dlje od mene. –Zelo pametno.
Velikanska je.
Lepa si.
Objemi me okoli pasu.
To mi je všeč.
Očka bi ti rad pokazal tovarno. –Službo.
Poljubil bi tvoj vibrato. –Tepček.
Bi lahko bil trgovec in pisal o zgodovini?
Nekdo mora poskusiti. –In voziš lahko humberja.
Ruth pravi, da boš z očkom igral tenis. –Ne, Florence.
Ne znam. –Govoril si drugače. Zmleti te hoče. Pusti mu.
Ampak ti si zdaj moja.
Jaz hočem zmleti njega. –Ne drzni si.
Ti je Florence povedala? Dal vama bom nekaj tisočakov.
Zelo prijazno … –Si za kaj?
Precej zanič sem. –Vsak to reče.
Ker si mlad, misliš, da me boš posekal.
Pripravi se, prijatelj.
Prispela sva.
Staro obrambno ministrstvo. Poceni je bilo. Manj kot moja jahta.
V glavnem so izdelki, ki jih naročijo laboratoriji.
Ta osciloskop prilagajamo za oxfordski strojni oddelek.
Veliko delamo za univerze, lahko pa bi naredili še več.
Nekaj mesecev boš spoznaval, kaj delamo.
Se učil osnov elektronike.
Potem boš po univerzah predstavljal naše delo
in nam zagotavljal posel.
Imel boš celo svojo pisarno.
Bom imel mizo?
Šest proti nič. Dva seta zame. Še eno?
Ne vem. Raje bi šel noter … –Ti serviraš. Poskusi dobiti igro.
Samo eno.
Zunaj. –Notri.
0:15. –Vem.
30:40.
1:4. –Dajmo, za božjo voljo.
Točka za zmago.
To je to.
6:0, 6:0, 6:1.
Tisti vrnjeni servis je bila čista sreča.
Pravzaprav sem to hotel.
Florence, kako dolgo si že tu? –Ne dolgo.
Mislila sem … –Kako dolgo?
Okoli pet minut. –Okoli?
Kaj se pa greš? Sem te povabil vohunit?
No? Odgovori!
Si res morala iti tako daleč? –Ja.
Do hotela so trije kilometri. –Morala sem ven.
To je bedasto. Nepošteno je bilo, da si tako pobegnila.
Res? –Ja. Pravzaprav je bilo zelo zoprno.
Kako ja? –Dobro veš, kaj mislim.
Bilo je ogabno.
Ne sanja se ti, kako je biti z moškim, kajne?
Če bi vedela, se ne bi zgodilo.
Nikoli mi nisi pustila blizu. Nisi dovolila …
Ničesar ne veš o tem. –Ne vpij name. –Saj ne.
Vpiješ, Edward. –Neumnosti govoriš.
Skušam … –Ti se nisi hotela zbližati.
Ko se drživa za roke, imaš to za uslugo, tako si vzvišena.
To misliš? –Prav to. –Zakaj si potem tukaj?
Zakaj me loviš po plaži? Lahko bi me pustil samo.
Edward, rada bi te osrečila.
Pa te vedno razočaram.
Ti iščeš pot naprej, jaz pa se umikam.
In o tem ne moreva govoriti. Ne moreva preprosto biti srečna.
Ali preprosto biti.
Vedno zahtevaš več, jaz pa sem nesposobna za …
Postaneš molčeč in nesrečen, za vse pa sem kriva jaz.
In ko v kaj privolim,
tudi če tega nočem, vem da bom morala narediti še kaj.
Teh zahtev ne zmorem. –Zahtev?
Reči hočem … –Sem nekakšen izterjevalec?
Upam, da ne govoriš o denarju.
Seveda ne. –To je, ne? Ni mi za denar.
Nisem ga omenila. –Za noben denar. Kar imej ga.
Sem zahteval službo? Ti si to hotela. In veš, kaj?
Nočem delati zanj. Povej mu to. –Tega ne misliš zares.
To je zato … –Pa prekleto mislim.
Zakaj si tako pobegnila? Ne bi smela. –Povedala sem.
Hotela si me ponižati. –Ne.
Resnično. Nekaj je …
Ne znam pojasniti.
Ne vem, zakaj sem pobegnila.
Bila sem v takem stanju … Bilo me je sram.
In si me ponižala. –Prav, če tako hočeš. To sem hotela.
Zaslužiš si, če se ne znaš zadržati. –Mrha si, če tako govoriš.
Edward, prosim, pojdi stran.
Lahko bi bila odprta drug do drugega.
Drug drugega bi lahko osrečila.
Pa sva v tej zmešnjavi.
Ja.
Kaj misliš s tem? –Zmešnjava je.
Brezupno je.
Je res?
Je slavec?
Kos je.
Tako pozno?
Najbrž je na dobrem kraju.
Nadure dela. Garati mora.
Kot jaz.
Edward. Ne, prosim.
Nekaj bi ti rada rekla. Ni … –Kaj?
Veš, da te ljubim. –Še vedno?
Življenje bi rada preživela s tabo. Tudi ti tako čutiš.
Ljubiva se in drug drugega lahko osvobodiva.
Zdaj bi že moral vedeti, da sem …
Kaj je, Florence? –Da sem precej brezupna.
Ne, da sem popolnoma brezupna pri spolnosti.
Ne gre mi. Zdi se mi, da je ne potrebujem kot drugi ljudje.
Kot jo ti.
Ne znam si predstavljati, da bi se to spremenilo.
Če tega ne povem zdaj, se bova vedno mučila s tem.
Oba bova nesrečna zaradi tega.
Ne razumem, kaj … –Mami pozna dva homoseksualca.
Dva moška živita kot mož in žena.
Na ulici Beaumont v Oxfordu. Oba sta profesorja na univerzi.
Tudi midva lahko živiva po svojih pravilih.
To ti lahko povem, ker vem, da me ljubiš.
Ni treba, da sva kot drugi. Lahko živiva skupaj in …
Nihče ne bo vedel, kaj sva ali nisva naredila.
Lahko sva skupaj in če boš res hotel …
Kadarkoli se bo zgodilo in seveda se bo, bom razumela.
To celo hočem, ker si želim, da bi bil srečen in svoboden.
Če bom vedela, da me ljubiš, ne bom ljubosumna.
O, bog. –Res, ljubi.
Vedno hočem biti s tabo,
skrbeti zate, biti srečna s tabo, delati s kvartetom
in nekoč v Wigmore Hallu zate zaigrati nekaj veličastnega.
Mogoče Mozarta.
Sem te …
Sem prav razumel?
Hočeš, da sem z drugimi ženskami?
Ne, če nočeš. –Si pozabila, da sva se danes poročila?
Nisva stara pedra, ki skrivaj živita na ulici Beaumont. Mož in žena sva.
S svojim telesom te častim. To si danes obljubila.
Pred vsemi.
Si tako naivna in neumna,
da se ne zavedaš, kako ogaben in bedast je tvoj predlog?
In kakšna žalitev je. Žališ me.
Ukanila si me.
Prevarantka si.
In vem, kaj si še.
Veš, kaj si?
Frigidna.
To je.
Popolnoma frigidna.
Hotela si imeti moža
in bil sem prvi bedak, ki je prišel mimo.
Edward? Edward!
Živjo, Edward. Si bil v službi?
Kje pa je Florence?
Mojbog, sin.
Kaj pa darila? –Nazaj gredo. Oče piše ge. Ponting.
Zakaj ne smeva videti Florence? –Radi jo imava.
Zakaj ne poveš, kaj je bilo? –Ko odrasteta, bosta razumeli.
Ampak obljubiti mi morata, da je ne bosta nikoli več omenili
ali me spraševali o njej. Razumeta? Prisezita.
To je neumno. –Resno mislim.
In služba. Morala bova pisati g. Pontigu. –Sem že.
Pisala mi je Florencina mama.
Preberi ga. –Raje ga ne bi.
No ja.
Dogovorili smo se.
Brez izpolnitve.
Daj no, sin.
Mi res ne želiš nič povedati?
Si prepričan?
Eddie. Poglej to.
Kaj? –Se ti seznam ne zdi znan?
Vse te plošče že imamo. –Kaj?
Ne vem, kaj so naredili. Čista zmešnjava.
Poslali so naročilo prejšnjega in tega meseca.
Vse so zamešali. –Loči jih in pokliči tistega tipa.
Boba. –Popoldne lahko pride.
Oprostite. Imata Chucka Berryja? –Imamo.
Nismo te težave že imeli? –Mislim, da smo.
Pa poglejva. Kaj pa največji hiti?
Odlično.
Ne zdiš se mi tip za tako glasbo. –Za mamin rojstni dan je.
Precej stara je. Imela jih bo 36.
Tako stara pa spet ni. –Posluša samo klasično glasbo,
Chuck Berry pa ji je všeč. –Meni tudi.
Pravi, da je poskočen in vesel.
Zelo bo presenečena. Koliko stane?
Samo 75 penijev imam.
Kvartet Ennismore
Je …
Že dobro. Dam ti jo. Želim, da jo vzameš.
Ste prepričani? –Sem.
Čudovito. Hvala. Denar bom dala v vaš … –Ni treba.
Reci ji samo …
Zaželi ji vse najboljše. –Od koga?
V imenu trgovine.
Adijo. Še enkrat hvala. Zelo ste prijazni.
Počakaj.
Nisi mi povedala imena. –Chloe. Chloe Morrell.
Adijo.
Izposodila si je kolo … –Ukradla ga je.
Odvihrala je do mamine hiše in rekla, da ji vrača denar.
Ni vedno tako.
Poznal sem neki par. Bila sta zelo običajna.
Nedolžna in mlada.
Ona je bila zelo lepa.
Poročila sta se.
Zelo tradicionalno. Cerkev in torta.
Medeni tedni in hotel ob morju.
Na poročno noč jima v postelji ni šlo.
Zelo se je razburila
in mu povedala, da ji ni do seksa.
In ko bosta živela skupaj, je lahko, s komer koli hoče.
Razen z njo. –Kakšna ponudba. –Ga je ljubila?
Ja.
Res ga ljubi. Gre za to, da … –Ne bi je smel poslušati.
Na plaži bi jo moral položiti.
Tipično. –Zelo si rahločuten. –Preveč je bil jezen.
Ni razumel, da je … Bistvo je v tem,
da ga je resnično ljubila in ga ni hotela razočarati.
Želela je biti z njim in da bi bil srečen.
Tistega večera na plaži se je vse podrlo.
Nikoli več se nista videla.
Šest ur sta bila poročena.
Kaj je bilo z njo? –Ne vem.
Najbrž je …
Ne vem.
Niti videl je nisem. Prepočasen sem.
Pred skoraj pol stoletja so se štirje študenti glasbe
začeli dobivati, igrati najljubše skladbe
in pilili svojo tehniko. Nastal je kvartet Ennismore.
Oktobra bodo v Whitmore Hall igrali Mozarta, Beethovna in Brittna.
S tem dobo proslavili 45-letnico ustvarjanja.
Koncertu daje še večji pomen napoved,
da je to njihov poslovilni nastop.
V Primrose Hallu sem govoril z violinistko Florence Morell
in njenim možem Charlesom, ki igra čelo.
Vprašal sem, kako težko je bilo ob družinskem življenju,
treh otrocih in petih vnukih uskladiti mednarodno …
Hvala, dragi.
Adijo, mama. Srečno. Se vidiva potem.
Adijo, očka –Adijo, babi. –Srečno.
Izvoli, oče. –Hvala. –Zelo smo ponosni na vaju.
Oprosti, Edward.
Strašno mi je žal.
Pojdiva zdaj nazaj. Skupaj.
Edward.
Prevedla Minka Ožek Razplet, prevajalska družba
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija